ЗДОРОВ’Я ЯК ПРАВОВА КАТЕГОРІЯ - Стефанчук, Р.О.; Янчук, А.О.; Стефанчук, М.М.; Стефанчук, М.О. (Світ медицини та біології, 2019)
У статті розкривається зміст терміну «здоров’я» з правової точки зору. Аналізуються різні підходи до висвітлення поняття здоров’я фізичної особи як немайнового блага. Аргументовано, що чинне цивільне законодавство на сьогодні повинно містити положення, які б гарантували фізичній особі не тільки право на охорону її здоров’я, а забезпечували б реальну правову можливість вчиняти максимально широку за кількісним та якісним аспектом суму дій (поведінки), що спрямована на задоволення своїх інтересів у сфері власного здоров’я. Окрема увага приділена з’ясуванню змісту поняття «здоров’я» відповідно до відкритої концепції здоров’я, інформаційні структура якої включає в себе, зокрема, п’ять рівнів: перший рівень – індивідуальне інтегральне здоров’я; другий рівень – статуси здоров’я (фізичний, психічний, соціальний); третій рівень утворюють компоненти статусів здоров’я, кожен з яких має власну структуру і функцію; четвертий рівень утворюють складові компонента; п’ятий рівень структури здоров’я формують окремі показники всіх його складників. Окрім того, у статті наводиться критика чинного легального визначення здоров’я, закріпленого, зокрема, у Статуті Всесвітньої організації охорони здоров’я та Основах законодавства України про охорону здоров’я, з точки зору його використання у юридичній сфері. Відтак, неможливість використання цього визначення саме в сфері права обумовлюється: по-перше, певною мірою його ідеалістичним характером; по-друге, не врахуванням того факту, що за своєю природою ця категорія є динамічною, якій властиві фізіологічні та патологічні зміни; по-третє, відсутністю виділення у ньому публічних та приватних моментів. Обґрунтовано необхідність включення у зміст поняття здоров’я не лише соматичної, а й психічної складової. Пропонується психічне здоров’я з правової точки зору розглядати як складову загального здоров’я фізичної особи, а значить, як стан особи, який характеризується цілісністю та узгодженістю усіх психічних функцій організму, що забезпечують, насамперед, внутрішнє почуття суб’єктивної психічної комфортності, а також здатність до цілеспрямованої усвідомленої діяльності та адекватні форми поведінки. Аргументовано, що саме у такому розумінні поняття психічного здоров’я повинно зайняти своє належне місце як структурна складова загального поняття здоров’я. На підставі аналізу різноманітних визначень досліджуваної категорії, які пропонуються в юридичній літературі, зроблено висновок, що поняття здоров’я як особистого немайнового блага повинно визначатись не через поняття «благополуччя» як ідеальну категорію, а через наявний стан життєдіяльності організму. Окрім того, стан здоров’я недоцільно визначати через комплекс нормативних морфо-функціональних показників організму людини, оскільки для його розуміння потрібна ще й кількісна оцінка. Зроблено висновок, що придатним для використання в праві повинно бути таке розуміння поняття «здоров’я», відповідно до якого особисте немайнове благо охоплюється наявним соматичним та психічним станом життєдіяльності організму, який визначається системою якісних та кількісних медичних показників.