ВИЗНАЧЕННЯ ДІАГНОСТИЧНОЇ І ПРОГНОСТИЧНОЇ РОЛІ ІМУНОЛОГІЧНИХ БІОМАРКЕРІВ У ПАЦІЄНТІВ З МІОКАРДИТОМ - Гавриленко, Т.І.; Чернюк, С.В.; Підгайна, О.А.; Рижкова, Н.О.; Якушко, Л.В. (Світ медицини та біології, 2019)
Метою роботи було встановити діагностичні та прогностичні імунологічні біомаркери порушення структурно-функціонального стану серця та персистенції серцевої недостатності у хворих з міокардитом. Досліджено 70 пацієнтів з гострим міокардитом із серцевою недостатністю ІІ або вище функціонального класу за класифікацією Нью-Йоркської Асоціації серця (NYHA) та зниженою фракцією викиду (ФВ) лівого шлуночка (ЛШ), що складала ≤ 40%. Обстеження проводили в 1-й місяць від дебюту захворювання та через 12 місяців спостереження. Встановлено, що в дебюті захворювання міокардит характеризується наявністю активних запальних змін міокарду, які виявляються при магнітно-резонансній томографії серця і супроводжуються активацією імунопатологічних реакцій клітинного і гуморального типу, синтезом ефекторних Т-лімфоцитів, антиміокардіальних антитіл та прозапальних цитокінів, що обумовлює дилатацію та систолічну дисфункцію ЛШ. Доведено вплив високого вмісту антиміозинових антитіл (≥ 3,0 од. опт.) та антитіл до β1-адренорецептора (≥ 0,35 од. опт.) в 1-й місяць від дебюту міокардиту на наявність активних запальних змін міокарду (набряку та гіперемії) через 12 місяців спостереження та високої активності сенсибілізованих до тканини міокарду Т-лімфоцитів (≥ 7,0 %) в 1-й місяць від дебюту міокардиту на наявність систолічної дисфункції ЛШ (ФВ ≤40%) через 12 місяців.
Keywords: міокардит; імунний статус; антитіла до міокарду; цитокіни; структурно-функціональний стан серця